Året er 1975.
Vietnamkrigen er slutt, men den kalde krigen pågår fortsatt.
De to supermaktene, USA og Sovjetunionen,
river verden i stykker for å utvide sin innflytelse.
Samme år falt det portugisiske koloni-imperiet.
Etter fem århundrer med undertrykkelse
forlater Portugal sine afrikanske kolonier.
Den siste og mest ettertraktede, Angola.
Denne kronjuvelen blir snart et uavhengig land.
Uavhengighetsdagen er merket i kalenderen.
11. november, bare en måned unna.
Men som vanlig er det aldri så enkelt.
Mens portugiserne flykter, og tar med seg så mye de kan,
bryter det ut borgerkrig mellom to angolske grupperinger.
Den seirende vinner et land rik på diamanter og olje.
Derfor har verdens to supermakter valgt sine sider.
Plutselig har Angola blitt det nye sjakkbrettet i den kalde krigen.
Russland støtter sosialistiske MPLA.
Mens kapitalistiske FNLA og UNITA stoler på amerikansk støtte.
De er bevæpnet til tennene, og vil ha makt til enhver pris.
Som oftest er prisen deres brødres blod.
Mange er overbevist om at landet går til helvete.
De som kunne, flyktet fra Angola.
Jeg? Jeg hadde bestemt meg for å reise dit.
DØD OVER KOMMUNISTENE! DØD OVER MPLA!
Mamma, jeg liker ikke dette stedet.
Taxi! Taxi! Kan du kjøre meg til flyplassen?
Dette landet overlever ikke! Jeg ga det 40 år av livet mitt!
Vær så snill, kan du skynde deg?
Hvem skal betale meg?
Raskere! Vi må komme oss ut herfra!
Tuller du? Ser du noen soldater?
Skal du vente til de dukker opp?
- De sier at de skal drepe oss i kveld. - Ro deg ned. Ingen angriper i kveld.
Ingen kommer, ok? Jeg har informasjon.
Kom igjen. Ut av bygningen.
Det er en jævla rot, og de har et ord for det.
Confusão, confusão, confusão!
Det er et godt ord. Et altomfattende ord.
Unnskyld. Jeg har ikke noe vann på rommet. Vannet fungerer ikke.
Vann? Jeg vet ikke! Confusão!
Hvis FNLA og UNITA støttes av USA, blir ikke det slutten på krigen?
Jeg vet ikke! Confusão!
Når kaster fraktskipet loss?
Jeg må fortsatt laste eiendelene mine. Når kaster de loss?
- Forsiktig. - Kontakt havnekontoret.
- Doña Cartagena! - Hei, Ricardo!
Mitt navn er Ryszard Kapuscinski. Jeg jobber for det polske pressebyrået.
Jeg er deres eneste utenriksjournalist, og dekker 50 land rundt i verden.
Et nytt Afrika blir født i Angola.
Det var ikke snakk om å ikke være her.
Og dette er Luanda.
En paranoid by. En kaotisk by.
Favorittbyen min. Velkommen til buret mitt.
NÅR REISER DU TIL SØRFRONTEN?
HENTER TILLATELSEN I DAG. DET KOMMER NOE STORT.
Er det ham igjen? Tuller du med meg?
Herregud!
God morgen. Du er litt av en plage, mr. Kapuscinski.
Nelson!
- Hva er det denne gangen? - Jeg vil reise sørover.
Er du gal? Du går ikke utenfor byen.
Kom igjen! Sørfronten. Er den eneste utposten der Pereira d'Eça?
Det er nøkkelen. Sør-Afrika ligger nære, og de har amerikansk støtte.
Den siste MPLA trenger er en død journalist.
- Bare gi meg navnet på befalet. - Farrusco.
Bra. Farrusco.
Nei, nei, nei. Det er 1 500 kilometer unna.
- Pereira d'Eça. - Nei!
Hvordan mange måter kan jeg si nei på?
Det er historien min.
- Nai. - Nie.
Det stemmer. Nie.
- Hvorfor smiler du? - Jeg får tillatelsen min.
- Tror du det? - Jeg kommer tilbake i morgen.
Ta med deg smilet ditt.
Kona mi sa at det var det første hun la merke til med meg.
Jeg snakker om et fritt land, Friedkin. Et fritt land.
- Tre øl. - Jeg har også mistet alt.
- Du tar feil. - Takk.
11. november, Angolas uavhengighetsdag.
Nå er vi i gang. MPLAs daglige nyheter.
Takket være MPLA kontrollerer soldatene våre Lubango...
Var det med sovjetisk eller kubansk hjelp, mr. Nelson?
Herregud, kutt ut, Friedkin. Det er kjedelig.
Den eneste utenlandske makten som prøver å ta kontroll er ditt CIA...
- ...som støtter kannibalene i UNITA. - Kubanerne er her allerede.
- Det er bare tomme rykter. - Som ryktene om CIA.
- CIA er ikke tomme rykter. - Rykter. Ja, det er rykter.
Ikke mer. Dette er landet mitt. Du forstår ikke det.
Jeg vokste opp med urettferdighet og begrenset frihet.
Ikke for meg, men for andre. Jeg glemmer aldri det moren min sa:
"Min sønn, vi må alltid stå på de svakes side."
Og jeg stilte meg ubetinget på MPLA-siden.
Vi var en folkelig hær. Det var folket som tok til våpen.
Det var deg, meg, hvem som helst.
I den perioden, 1975, var jeg midt i kampene
da jeg møtte Kapuscinski. Ricardo.
Kom igjen, gutter. Dere snakker bare om rykter.
Jeg vil snakke om frontlinjen. Ikke Luanda, ikke Benguela, men her.
Pereira d'Eça. Sørfronten.
Krigen blir avgjort der. Jeg skal dra dit.
Lykke til.
MPLAs øverstkommanderende der nede heter Farrusco.
Jeg har hørt om ham.
Han holder på hele sørfronten. En mann. Hele fronten.
Du jakter på spøkelser, Kapuscinski.
Tror du at Nelsons nyheter er mer pålitelige?
- Det er ingen fakta her. - Bare confusão?
Ja, og ingen våger å si noe hvis CIA hører dem.
Ha! CIA!
Og hvordan kan du vite alt dette? Å ja, Ricardo liker å leke spion.
Jeg liker å komme til bunns i ting.
Farrusco. Han er nøkkelen.
Jeg kjenner ham! Den jævelen!
- Han stinker whisky. - Jævel!
- Farrusco er en jævla forræder! - Forræder?
Ja. Han er faen i meg portugisisk.
Akkurat som meg.
Vi kom sammen til Angola som portugisiske fallskjermjegere.
Men han er en desertør. Han ble med i MPLA.
Og nå er den jævelen villig til å dø for kommunistsvina!
- Ro deg ned. - Ja! Kommunistsvin!
Hvis jeg ser ham igjen, skal jeg kutte halsen på ham, fra øre til øre.
Ja, ja, ja. Er dette vennen din?
Ta ham med hjem. Lær ham å drikke.
Du kaller vel det en pålitelig kilde.
Den eneste mannen som beskytter sørfronten
er en portugisisk forræder. Det er for bra til å overse.
Nei, nei, nei. Ingen gir deg reisetillatelse.
Så bli med meg, Artur.
Du er angolaner. Jeg trenger ikke tillatelse hvis du tar meg med.
- Du er gal. - Jeg kunne ikke være mer alvorlig.
Sør er annerledes.
Du vet ikke forskjell på venn og fiende der nede.
De bruker ikke uniform engang. Det er som russisk rulett, Ricardo.
Bli med meg, Artur.
Hva har denne fyren røyket?
- Vi går til det beste stedet i byen. - Da går vi.
Han elsket stemningen der.
Spesielt i forstedene, i slumområdene.
Det var i disse områdene MPLA hadde sin viktigste støtte.
MPLA-militsen var bevæpnet til tennene der.
Da vi var der, var vi hjemme. Vi var trygge.
Angolas uavhengighet betyr at hele kontinentet er fritt.
Afrika våkner.
Det føles bra, hva?
Men vet du hva? Hun trenger navn.
Navn?
Slavehandlerne tok flere millioner, men kan du nevne et enkelt offer?
- Afrika trenger ikke ofre. - Nei, nei, nei.
Men historien hennes har vært anonym. Hun trenger en stemme.
- En afrikansk Che Guevara. - Hvorfor ikke?
- Gud hjelpe oss. - Kom igjen, Friedkin.
Da Che Guevara kom til Kongo var kommandostrukturen numerisk.
Øverstkommanderende var nummer en. Nestkommanderende nummer to.
- Og Che tok nummer tre. - Tre? Nummer tre?
Ja, bare som oversetter.
Han lå lavt, under radaren, og satte den sorte mannen først.
Så kula tar den svarte mannen først! Genialt!
Nå er det nok! Det er nok, nok, nok med snakk!
Nå danser vi. Kom igjen, Friedkin.
Du holder deg til hvert ord, Friedkin.
Força amigo! Dança camarada! Vamos polaco!
Força Angola! Dança polaco, dança polaco!
Ricardo, de har gått gjennom hele hotellet.
Alle rommene er bare et rot. Det var FNLA.
Vær så snill, Ricardo. Dra tilbake til Polen.
Du er ikke trygg her.
DU ER ALLEREDE DØD KOMMUNISTREPORTER
Du vet, når man lever på grensen
og livet ditt ikke er verdt så mye
så er det veldig lett å få venner.
Et vennskap hvor ingen forventer noe.
PORTUGISERE FORLATER LANDET
INGEN NYHETER
KAOS HERSKER
INGEN SANNE NYHETER
Nei.
Igjen? Nei.
Mine kjære studenter...
Si meg, hva lokker oss til å utforske verden?
Nysgjerrighet? Sult etter erfaring?
Den som slutter å bli forbauset er tom.
Hjertet hans har slukket.
Hvis han tror at han har sett alt, så har noe dødd inni ham.
Gleden over å leve.
- Politiet jakter på gatene! - Kan noen hjelpe meg?
Byen er døende. Den forsvinner.
Først overga det portugisiske politiet byen, og anarki brøt ut i landet.
Så forlot brannmennene og søppeltømmerne byen.
Og til sist, kolonistene.
De tok farvel med sine afrikanske hjem med en blanding av fortvilelse og sinne.
På havna i Luanda begynner en ny treby å ta form.
Portugisiske liv pakket ned i kasser.
Jo rikere mennesker, dess større bokser.
Alt må presses inn.
Det eneste som gjenstår er å låse døra og si et siste farvel.
De ville bare redde livene og eiendommen sine.
De ville ikke ha Angola...
Det er litt av en reportasje, polakk.
...lenger.
Skrev du ned alt i teleksen din?
Sjefene dine må elske deg.
Kom igjen, vi må stikke. Nelson skal ha pressekonferanse.
Artur, kom igjen.
Denne fyren er falsk.
- Han jager en innbilt Francesco. - Farrusco.
Artur...
Vet du hva? Jeg har sett rapportene. Det er ingenting der.
Og nå vil han at du skal kjøre ham sørover? Er dere begge gale?
- Du blir drept! - Angola!
Hallo? Skal vi dra?
Pakk lett.
Du kan ikke gjøre dette mot meg! Jeg har betalt for bensin!
- Adjø Friedkin. Farvel Luanda. - Du trenger meg!
Jævler!
Husker du hva jeg sa i baren om å spille russisk rulett?
Ja.
Det er en ting du kan gjøre ved et sjekkpunkt.
Du kan hilse på riktig måte.
Vi i MPLA hilser på hverandre med "Camarada".
Camarada.
Fiendene våre kaller hverandre "Irmâo".
Hvis du velger feil ord, kan du grave din egen grav.
- Kron eller mynt. - Ja.
- Og du vet hva? - Hva?
De hilser aldri først.
Ricardo Kapuscinski hadde journalistens galskap
som tok oss til steder som kunne føre til vår død, men han dro.
90% av angolanerne støttet MPLA.
Hver innbygger forsvarte landet sitt.
Kvinner, barn, gamle, syke. Alle sammen.
FNLA og UNITA var yrkesmordere.
De drepte bøndene i Nord-Angola med kaldt blod.
Når var du her sist?
1975. Jeg dro aldri tilbake.
- Hvordan føles det? - Det er litt engstelig.
- Hjelp! Hjelp! Branco! Ajudame! - Stopp bilen.
Det kan være en felle.
Faen.
FNLA og UNITA, forferdelige hærer.
De er kannibaler. Artur fortalte det for noen dager siden.
Jeg trodde ikke på ham.
Artur!
En av dem lever! Et av barna lever!
Det jeg så, det jeg opplevde på denne veien
var nok det verste jeg har opplevd.
Kan du forestille deg en vei dekket av lik over flere kilometer?
40-50 kilometer.
Vi hoppet ut av bilen og skyndte oss for å se om barn hadde overlevd.
Alle var døde. Noen ganger hadde moren og barnet blitt drept med samme skudd.
Her mistet jeg min fred for alltid, og har aldri funnet tilbake til den.
Jeg var sikker på at vi ville dø her. Det var som en forventet død.
Artur!
Søk dekning.
Husk hva jeg sa. Irmâo eller Camarada. Kron eller mynt.
Presse. Vi er fra pressen.
Tranquilo, tranquilo.
Tranquilo.
Vi må si noe.
Vi må si noe!
- Camarada! - MPLA!
Å, faen!
Nei, nei, nei!
Kom deg under bilen!
Nå er det deres tur!
Faen!
Hold deg i ro. Jeg tar meg av praten. Bare hold deg i ro.
- Hendene i været! - Ok, ikke skyt.
- MPLA. - Ikke skyt.
- Vi er venner. - Vi er presse. Journalister.
Hva faen gjør dere her?
Vi har tillatelse.
Hent smertestillende og bandasjer fra bilen!
Kjør den opp i ræva, journalist.
- Hva heter du? - Kambale.
Hvor gammel er du?
- Betaler de deg for å slåss? - De gir oss mat.
De betaler hvis vi vinner.
- Har du vunnet noen kamper? - Jeg har aldri avfyrt et våpen.
De lovte meg utdannelse etter krigen.
Legg de skadede og likene i bilen. Nå.
Jeg var både journalist og soldat samtidig.
Jeg måtte skyte.
Det er ikke en journalist verdig, men jeg var soldat også.
Jeg var klar over at jeg brøt yrkesetikken min.
Men det var riktig. Jeg har ingen anger.
Drepte du noen?
Jeg håper ikke det, uansett hvem det var.
Selv om det var den verste morderen.
Jeg... Jeg håper ikke det.
Ok, sett deg i bilen, Ricardo. Vi må dra.
Ricardo.
Ricardo, i morgen kommer FNLA til å trykke dette på forsiden
og skylde på MPLA. Vi må rapportere om det først.
Artur, jeg må dra sørover.
Hva snakker du om?
Den veien fører bare til helvete.
Artur...
Vi ses i Luanda.
Jeg håper det, min venn.
Jeg håper det.
Vi må komme til Benguela så snart som mulig.
Branco...
Vær så snill, ta et bilde. Et bilde, vær så snill.
Alle vil bli fotografert.
Etterlate seg noe. Å forbli.
Jeg var her. Slik så jeg ut.
Dette var ansiktet mitt da jeg levde.
Hei! Du der! Hviting!
Velkommen til Benguela.
Du er på feil sted.
Det er ikke noe her. Luanda er den veien.
Jeg skal sørover, til Pereira d'Eça.
Farrusco?
Ingen drar til Farrusco.
Ikke hør på ham. Han er gal og ubetydelig.
Ubetydelig, hva? Jeg heter Carlos.
Carlos, hent Daddy hit.
- Hallo, amigo. - Hei.
Kom opp hit.
Vi syntes at det var rart at en polsk journalist, alene...
Hvorfor en polakk?
Han tok meg energisk i hånda.
Han var ikke ute etter å få venner.
Han ville møte mennesker med makt som kan hjelpe ham
til de stedene hvor krigen ble avgjort.
Ta meg med sørover.
Nei, ikke sør!
Jeg sendte to lastebiler med forsyninger til Farrusco.
Ingen kom tilbake!
Vi mistet kontakten for en måned siden.
Jeg kaster ikke bort fler menn eller forsyninger på Farrusco.
Så vidt jeg vet er han allerede død.
Se rundt deg. Soldatene er så vidt ferdig med bleier.
Ingen ammunisjon.
Polen hjelper oss kanskje. Dere er sosialister, ikke sant?
Hvis du hjelper meg, så hjelper jeg deg.
Våpen, granatkastere, maskinpistoler, tanks.
Skriv det til leserne dine!
Jeg skal skrive.
Jeg kan fortelle historien din, men...
- Hva med en hel konvoi til Farrusco? - Nei!
Kom igjen, hør her. Ikke en forsvarsløs lastebil.
Men en skikkelig militærekspedisjon.
Og hvis det blir vellykket, så har jeg to helter å skrive om.
Farrusco og Daddy.
Så...
Du vil ha min beste soldat.
Hun kjørte meg hit.
- Liker du Carlota? - Ja.
Hun reddet livet mitt.
Og så skal du skrive om Daddy?
Og så skal jeg skrive.
Avtale.
- Aliá manjoko, tuvá sissako! - Beleza ...
Aliá manjoko, tuvá sissako!
Det kan ikke bli feil med henne på bildet.
Hun har et smil som hører hjemme på forsiden.
Angolas ansikt.
Carlota hadde så sterk utstråling
at hun helt fra begynnelsen hadde garantert seieren vår.
En geriljasoldat som var så sikker, så bestemt, med sin AK-47.
Hun hadde sitt nasjonalprosjekt.
Hun tenkte mye på barna.
Hvordan barna skulle bli oppdratt
i det fremtidige Angola.
Heia, Carlota! Heia, Carlota!
Kapuscinski spurte meg om jeg var redd.
Jeg sa, "Jo nærmere dere kommer, dess større er risikoen."
Han smilte og sa, "Når skuddene begynner å høres, forsvinner frykten."
- Er du en slags spion? - Slapp av, Carlota. Han er vennen vår.
- Takk. - For hva?
Du fikk Daddy Cool til å hjelpe Farrusco.
- Kjenner du ham? - Alle kjenner Farrusco.
Portugiseren som byttet side.
Han symboliserer alt MPLA står for.
Han tok Lubango med veldig få menn.
Han erobret Pereira d'Eça.
Han avfyrte granatkastere på egen hånd, uten fot.
Han holdt dem i hendene, selv om de var glovarme.
Han fikk blemmer og sår overalt.
Han er en flott mann som lærte oss å kjempe.
Han vil lede oss til seier.
Det er en ære å kjempe ved hans side.
Når ble du med i MPLA?
- Jeg har alltid vært i MPLA. - Selvfølgelig.
Jeg elsker landet mitt. Elsker ikke du ditt?
Selvfølgelig gjør jeg det.
Har dere krig i hjemlandet ditt?
Tidligere, i fortiden. Fryktelige kriger.
Jeg har sterkere minner fra begynnelsen av krigen enn slutten.
- Kjempet du? - Nei, jeg var et barn.
Og barn slåss ikke den gang.
Jeg var syv år gammel.
- Hva skjer, bestefar? - Husk denne dagen, Rysiek.
Husk den. Husk den.
Lenge trodde jeg at verden var sånn.
Slik ser verden ut. Slik er livet.
- Men den sluttet? - Hva?
Krigen deres.
Ja, for mange år siden.
Men når du har opplevd krig, blir du aldri kvitt den.
Men hva vet jeg?
- Hvorfor kom du hit? - Jeg prøvde forskjellige yrker...
...men krig var min første forståelse av verden.
Først så vi dem, så kjente vi stanken.
Vi så likene. Soldater lå spredt utover...
De kunne sprekke når som helst. De var helt oppblåst.
Carlota sa, "Dette kan forårsake pest.
Det ville vært farlig for helsen til barna som lekte der
i nærheten."
Kapuscinski hjalp også til med å helle bensin på likene.
Så var det Carlota med maskingeværet sitt og nestkommanderende Toni
som skjøt slik at det skulle brenne.
Ligger Polen i Europa?
Ja, ja. Ja.
Savner du hjemmet ditt?
Selvfølgelig gjør jeg det.
Men når jeg er der...
...så savner jeg Afrika mer.
Hva skal du gjøre...
...når krigen er over?
Med MPLAs hjelp blir Angola fritt.
Da skal du få se.
Barna går på skolen og er friske.
Og jeg skal være her og jobbe for landet mitt.
Å, ja? Hva skal du gjøre?
Jeg er utdannet sykepleier. Det er mange som trenger hjelp.
Du tok deg av fyren som ble skutt på en god måte. Virkelig.
- Kirurg, kanskje? - Hvorfor ikke, men du vet...
Noen ganger besvimer jeg når jeg ser blod.
Ricardo, om to måneder fyller jeg 20 år.
Jeg vil ha egne barn.
Men først må vi vinne denne krigen.
En dag kan jeg kanskje lese om meg selv.
Jeg håper det.
Det er jeg sikker på.
Sørg for at de ikke glemmer oss.
Jeg lover deg det.
Carlota, fienden venter i skogen ved Balombo.
Ok, gi meg et øyeblikk.
- Vi avbryter. - Hva?
Vi gjenopptar oppdraget i morgen.
- Carlos, kjør dem tilbake til Benguela. - Ja, frue.
- Hvorfor? - Nei, Carlota. Bli hos oss.
Vi spiser middag i kveld, og i morgen kan vi dra til Lisboa.
Hvorfor? Vær så snill, Carlota!
Dra, med en gang!
Stillheten som grep oss
da bilen startet.
Vi fryktet det verste. Kampene pågikk der.
Natten var tung av store, svarte skyer.
GOD KVELD. HAR DU NOE TIL OSS I DAG?
REISER SØROVER I MORGEN. STORT INTERVJU OM TO DAGER.
Du drar ikke noe sted, polakk.
Ingen eskorte.
De ble angrepet.
Alle er døde.
Carlota?
Som sagt, alle.
Du vil ha min beste soldat.
Hun reddet livet mitt.
Liker du Carlota?
Heia, Carlota! Heia, Carlota!
Seirene i den revolusjonære krigen har kostet oss dyrt.
Vår kamerat Carlota, som vi intervjuet ved Balombo-fronten.
Mindre enn ett døgn senere var Carlota død.
Kapuscinski sa: "Vi burde ha insistert til slutten."
Skyldfølelsene vokste.
Kapuscinski gråt. Jeg hadde allerede grått på hotellet.
Og jeg sa til Kapuscinski:
"Carlota dør. De kommer til å tape krigen."
Kapuscinski sa: "Moralsk sett gjør de nok det."
Hvor skal du, Ricardo? Bli her. Det var ikke vår skyld.
Vi er bare journalister, Ricardo. Vi kunne ikke gjøre noe.
Hør på meg, Ricardo!
Jeg sluttet aldri å savne henne.
Våkn opp, Carlos. Kjør meg til Farrusco.
Så hvorfor kom du hit?
Nei, nei, nei!
Dere to er de neste nå!
Hva faen gjør du her?
Vær så snill, Ricardo. Dra hjem til Polen.
Dra! Nå!
Ha det, Carlota. Hvil i fred.
- Kampen! - Fortsetter!
- Seieren! - Er vår!
Ricardo! Våkn opp!
Våkn opp, Ricardo!
Hvis du vil leve, så skyt!
Vi klarte det!
Jeg sa jo at jeg kjente ham! Han åpner porten!
Han er vennen min.
Commandante!
- Ammunisjon? - Det er ikke så ille, ikke sant?
Jeg har tatt med... to dunker med bensin og flere kuler.
Jeg mener, ikke noe ammunisjon.
Men jeg tok med mel... og en journalist!
- Han kommer fra Polen. - Ryszard Kapuscinski fra...
Jeg trenger ammunisjon. Kjøretøy.
Forsyninger. Soldater.
Og du gir meg...
...en jævla journalist.
Hva faen gjør du her, journalist?
Vil du ha et intervju?
Så...
- Spør meg om noe. - Nå?
Ja, nå, før de jævlene begynner å skyte igjen.
Så...
Du er en... helt. En idealistisk leder.
Kom igjen. Ideal? Kan du lade en pistol med idealer?
Neste spørsmål.
Hvordan har du holdt sørfronten så lenge?
Ser du linjene på gulvet?
Det er så nær fronten du kommer.
Hvis du går over dem, så venter snikskytterne på deg.
Hva med Sør-Afrika?
- De vil ha Luanda. - Hva mener du?
Jeg mener at de har tanks, pansrede kjøretøyer,
de jævla CIA-pengene sine og... de venter på grensen.
Så de er her allerede? De er bare 100 kilometer unna.
Vi er de eneste som står i veien for dem.
Vet du hvor mange vi er? 50 mann sist vi talte.
Skriv ned dette.
Vi er en styrke som er dømt til utryddelse.
Du må se noe. Kom.
God morgen. Brødet er varmt.
81 år gammel. Hun baker brød.
Hun har bakt brød i over 60 år.
Og hun nekter å dra.
Vi elsker den kvinnen. Hun står ikke på noens side...
...men på livets. Liv og brød.
Det er tilstrekkelig. Mer enn tilstrekkelig.
Det var din siste pressekonferanse. Jeg håper du fikk det du ville ha.
Velkommen til graven din.
Hvorfor byttet du side?
De fløy oss inn. Portugals fremste fallskjermjegere.
Og de viste oss disse... guttene. Disse 12 år gamle guttene.
De var fienden som vi skulle kjempe mot.
12 år gamle gutter.
Jeg er ikke sånn.
Men se på meg nå. Se på soldatene mine.
Guttene kommer til å dø uansett.
Så her er jeg igjen.
Confusão.
Jeg har en sønn som ble født i Lubango.
En stor sterk gutt, sier de til meg.
Gjør pappa stolt.
Jeg har aldri møtt ham, og gjør aldri det heller.
Vet du hva, polakk?
Jeg er ikke redd for døden.
Jeg føler ingen frykt.
Joaquim António Lopes Farrusco.
Jeg kommer fra Portugal.
Det første jeg møtte der førte til endringen i livet mitt.
Jeg husker det som om det var i dag.
Det var et lite barn, kledd i filler, gamle og skitne.
Det skrek: "Gi meg penger. Gi meg brød."
Jeg ble trist og sa:
"Dette er akkurat som det var hjemme."
Det barnet med bare føtter fikk meg til å huske ungdommen min.
Jeg var ikke her for å forsvare noen. Jeg skulle nok undertrykke.
Jeg tilhørte elitestyrken.
Jeg var 24 år gammel.
Det var ikke så vanskelig for meg å velge den ene siden.
Den siden de utstøtte var på.
Det var veldig vanskelig å overleve på fronten.
Den strakk seg veldig langt.
Jeg hadde ingen, bortsett fra en håndfull geriljasoldater
og den gode viljen til de som støttet MPLA, folket.
Kapuscinski snakket med meg over et par timer.
Vi snakket om sønnen min, livet og dets paradokser.
Han ble drept av UNITA.
De drepte ham bare fordi jeg er general Farrusco,
og de kjente til meg.
Det var en hevn.
Mange foreldre mistet barna sine.
Jeg var ikke den eneste.
Len dere til høyre!
Bakover!
Fremover!
Strekk!
Knebøy!
Fortsett!
Kom igjen! Det er ikke helg nå! Kom igjen, gutter! Raskere!
Krysshopp også!
Nok en dag i livet, polakk.
Hei!
Sa jeg at dere kunne stoppe?
Sett i gang! Knebøy nå! Se levende ut!
- De forflyttet seg. - Sørafrikanerne?
De ble oppdaget i morges. De krysser grensen nå.
- Luanda må få vite det. - Det skal du gjøre.
- Greit, men hvordan? - Du drar med Carlos.
De beveger seg sakte. De har tanks, pansrede kjøretøy og tungt artilleri.
Hvis du drar dit nå har vi et par dagers forsprang.
Si at jeg trenger forsterkninger: ammunisjon, granatkastere. Hører du?
Carlos, hvor mye tid trenger du?
- To timer. - Du får en time.
Se. Luango er her.
Det er 400 kilometer, pluss 350 til før du kommer til Benguela.
Greit? Da får du...
Stille.
Stille!
Dette er for tidlig!
Den sørafrikanske hæren nærmer seg.
- Dere drar nå! - Men bilen er ikke klar!
Innta stillingene! Bak muren! Opp på taket!
Kom igjen, gutter! Dere har ikke fri!
Vi skal frigjøre Angola. Motstand er meningsløst.
Faen!
Har vi nok bensin?
Kom igjen, Carlos!
Jeg gjentar, motstand er meningsløs. Overgi våpnene deres.
- Vi skal befri Angola. - Jævla sørafrikanere!
Kom dere inn! Kom tilbake!
Den sørafrikanske hæren nærmer seg. Overgi dere nå.
Nå!
Jeg går ut med min AK-47, klar til kamp.
Jeg har noen få minutter igjen å leve, så la oss gi dem et helvete.
Jeg er død allerede.
Det rant så mye blod. Jeg hørte, men så ikke noe.
En indre stemme sa til meg: "Rolig, alt ordner seg."
Det var en annen stemme inni meg som ga meg håp.
Sørafrikanerne holdt meg som fange.
Inne på sykehuset. Inne på sykehuset.
Det var en ujevn kamp.
Det sørafrikanske artilleriet, tanks,
og maskingeværene fra helikoptrene. Og allikevel stod de imot i fire timer.
Nesten alle som var der døde.
Det var et blodbad. Det var det.
Kapuscinski forlot Luanda for å se hva som skjedde her.
Han kunne fortelle verden at den sørafrikanske hæren invaderte Angola.
Verden nektet for det.
Jeg tror at det var hans oppdrag. Det som førte ham til meg i Sør-Angola.
En ung soldat frykter alt.
Han skyter hvor som helst, så lenge han kan avfyre våpenet sitt.
Han har et viktig slag å vinne.
Krigen mot sin egen frykt.
Han dreper sin egen skrekk.
Modige camaradas, grensene våre er sikret.
Portforbudet i Luanda gjelder fortsatt.
Befolkningen er trygg, takket være MPLA!
Modige camaradas, hold humøret oppe!
Be ham om å ringe meg. Vent litt. Ja.
Det var som... Ricardo!
- Artur! - Ricardo, min venn!
Jeg trodde ikke at jeg skulle se deg igjen.
- Min venn, du ser for jævlig ut. - Og jeg føler meg jævlig.
- Hva har skjedd? - Sør-Afrika har skjedd.
- Hva? Er de her? - De er i sør.
Samtalen var litt engstelig fordi
akkurat da visste jeg at vi kom til å tape.
Det var våre siste dager i live.
De kom til å angripe om kort tid.
Jeg sa at han skulle dra.
Han sa: "Jeg blir her. Jeg drar ikke bare fordi en hær invaderer oss.
Dette er oppdraget mitt. Jeg sender min siste rapport herfra."
Det var det han sa.
- Jeg må snakke med Nelson. - Nei, ting har endret seg.
Du må snakke med kubanerne.
Hør her. Sørfronten finnes ikke lenger.
Sørafrikanerne er her.
De tok Pereira d'Eça i går morges. Jeg var der med Farrusco.
Det er ikke bare soldater, men en hel hær.
To bataljoner. Tanks, pansrede kjøretøy, artilleri.
De har amerikansk støtte.
Så hva skal du gjøre nå?
Kontakter du Russland?
Russland vil ikke støtte Cuba.
Så Cuba går inn alene?
Takk, Ricardo, men vi er ikke her. Du forstår.
Ja, sett meg over til Havanna. Til Havanna, kamerat.
Ja, Havanna.
CIA, ja det var CIA som sto bak alt. CIA mot Angola.
Den sørafrikanske hæren invaderte hele Sør-Angola og Biéplatået.
De gikk inn i Benguela, Lobito og fortsatte fremover.
Vi var beleiret i Luanda.
Ricardo sa alltid, "Dette er rasismen de vil spre over hele Afrika.
Hvis de vinner, kommer vi til å ha apartheid i hele Afrika."
Han trodde det.
MPLA sto alene. MPLA-styrkene sto helt alene.
Sovjet lot oss i stikken.
Vår kameratpresident måtte spørre Cuba om hjelp.
Vår kamerat Fidel nølte ikke. Han ventet ikke på ordre fra Kreml.
Alle menn skal til fronten! Alle kvinner skal til fronten!
Landet deres trenger dere, camaradas! Kjemp for Angolas fremtid!
Bare fire dager igjen til uavhengigheten vår, camaradas!
Dette er den kalde krigen, Artur.
Glem dekolonisering og uavhengighet.
Det vi ser her og nå er den kalde krigen.
Og den kalde krigen slutter aldri.
Og jeg har spilt min rolle.
Ricardo, du fortalte bare kubanerne det du så.
Bekymrer du deg for det? Hva skal du skrive?
Artur, vi er de eneste journalistene som har denne informasjonen.
Cuba er involvert nå. Jeg må gi dem noe.
SØR-AFRIKA INVADERTE MED AMERIKANSK STØTTE.
DE MARSJERER MOT LUANDA. MPLA ER TRUET.
Vi trodde at hvis vi ikke vant informasjonskrigen...
...så ble vi tilintetgjort. Da kom aldri MPLA til makten.
FÅR MPLA SOVJETISK ELLER KUBANSK STØTTE?
- Ricardo, hvis du offentliggjør Cuba... - Ja, jeg vet.
- Det vil endre utviklingen. - Endre...
CIA fanger opp meldingen din.
Da gjør USA mye mer enn å støtte Sør-Afrika.
De vil slette Angola fra kartet.
Det handler ikke om den kalde krigen, Ricardo, men om liv.
VENNLIGST SVAR
Angolas fremtid, min venn.
Med kunnskapen han hadde om at det var en stor operasjon...
...tvilte han på om han burde eller ikke burde sende informasjonen.
Vi var journalister, og vi ofret livene våre for yrket vårt.
At Cuba mobiliserer mot Sør-Afrika er stort, og jeg er journalist.
Jeg har en stor sak her. Vi venter hele livet på en slik mulighet.
VENNLIGST SVAR
FÅR MPLA SOVJETISK ELLER KUBANSK STØTTE?
Hva fører oss til å utforske verden?
Nysgjerrighet? Sult etter erfaringer?
Den som slutter å bli overrasket, er tom. Hjertet hans har slukket.
- Professor, jeg har et spørsmål. - Ja?
Ved din tilstedeværelse endrer du alt, ikke sant?
- Endrer hva? - Skjebnen.
Individets skjebne. Krigens skjebne. Skjebnen til et helt folk.
Hvis jeg ikke var der, ville ikke verden visst om det.
Men hvis du ikke var der hadde krigen vært annerledes.
Skuddvekslingene ville vært kortere. Folk hadde kanskje ikke dødd.
Folk dør i krig.
Det er viktig at verden leser om det.
Du har ikke svart på spørsmålet mitt.
Ricardo ble uten tvil en forkjemper for vår sak, på sin egen måte.
Utvilsomt.
FÅR MPLA SOVJETISK ELLER KUBANSK STØTTE?
JEG HAR IKKE MER Å RAPPORTERE.
Vi dro til flyplassen, begge to, Kapuscinski og jeg.
Da jeg så kubanerne og våpnene komme så trodde jeg
at vi fortsatt hadde en sjanse til å vinne.
De kaller den Operasjon Carlota. Den cubanske offensiven.
Halvparten av Cubas befolkning er etterkommere av angolske slaver.
Men har du hørt historien om Carlota, den cubanske slavejenta?
Hun plukket opp en machete og ledet et slaveopprør på 1800-tallet.
Hun døde i kampen for frihet, Ricardo.
Operasjon Carlota.
En dag kan jeg kanskje lese om meg selv.
Ja, en dag skal du det.
Overgi dere nå. Motstand er nytteløst.
Takk, Ricardo. Vi er ikke her.
Vi føler en spesiell type undertrykkelse nå.
Grepet strammes. En voksende følelse av fare og frykt.
Denne leksjonen er skrevet i historien.
Blodet vil flyte.
Avgjørende hendelser kan ikke skje uten det.
I Angola har de et ord som beskriver det, husker du?
Confusão, anarki og uorden.
Full forvirring.
Vi ser at det raser omkring oss, men kan ikke forhindre det.
Det kan eksplodere i en mengde, en samling mennesker.
Så kommer stridene, og branner og død.
Det kan herske over et helt område, ta flere millioner mennesker og så...
...kommer krigen.
Hvis sovjetiske og cubanske tropper
fortsetter med handlinger som i Angola, vil vi bekjempe dem.
Alt var planlagt. De skulle ta over Angola før 11. november.
Vi er ikke ute etter olje, diamanter eller har materielle interesser.
Vi oppfyller en grundig internasjonal plikt
når vi hjelper det angolanske folket.
Sentralkomiteen for Movimento Popular de Libertação de Angola, MPLA
proklamerer høytidelig
til Afrika og verden, Angolas uavhengighet.
Det var den lykkeligste dagen i livet. Det Afrika som ble født i Angola.
Et Afrika uten neokolonialisme.
Et Afrika med en ekte og fullstendig frigjøring.
Kapuscinski og jeg drakk Carta Blanca-rom.
For å feire, en liten hyllest.
Vi klemte hverandre og var veldig glade.
- Seieren! - Er vår!
Moderland eller død!
Krigen har forandret seg.
Det er ikke lenger en borgerkrig, men en internasjonal konflikt.
Og den vil vare i mange år.
Pengene mine tok slutt for lenge siden.
Jeg er helt ferdig. Jeg lever knapt.
Jeg ber om tillatelse til å komme hjem.
Bedre tider i vente, min venn.
Det håper jeg virkelig, Artur.
- Hva er det, Ricardo? - Pasaporte.
Kom igjen, min venn. Jeg kjenner igjen det uttrykket. Hva er det?
Jeg hadde noen studenter som spurte om journalistikk.
- At vårt nærvær forandrer ting. - Det er klart at vi forandrer ting.
Og det gjorde du, Ricardo. Du hjalp Angola.
Ja, men...
Jeg vet, min venn. Confusão.
- Takk for alt. - Lykke til, kamerat.
Den er kraftig, denne confusão.
Den sniker seg inn i hjertene våre.
Du kan ikke beseire den, men bare leve gjennom den,
og gjenoppstå på den andre siden, utmattet og glad for at du overlevde,
men du må samle styrke før den kommer tilbake.
Og det gjør den. Den gjør alltid det.
Men selv da har den noe vi kan gripe tak i
for å unngå å bli dratt inn.
Sånn overlever du.
Bevar noe. Et minne.
En tanke. En refleksjon.
I tankene mine drar jeg tilbake til dem jeg møtte.
Hvordan gikk det med dem? Hva skjedde med Artur?
Eller den sterke og modige Farrusco?
I kampen mot sørafrikanerne mistet vi mange av barna våre.
Men vi hadde ikke noe valg, vi måtte være der.
Vi kunne ikke la dem drepe oss uten å gjøre motstand.
Det var verdt det. Jeg har realisert meg selv.
Jeg la også ned en stein for å bygge nasjonen vår Angola.
Vi vant kampen for landets uavhengighet.
Men for å oppnå det ble alle mine idealer knust.
Jeg er den store taperen. Hvor er det likestilte samfunnet?
Hvor er mine mette brødre?
Hvor er sosialismen? Hvor er revolusjonen?
KRIGEN VARTE I YTTERLIGERE 27 ÅR, TIL 2002.
EN MILLION MENNESKER BLE FORDREVET.
NESTEN 500 000 DØDE.
Du må redde noe, hvis du kan.
For mennesker forsvinner sporløst.
Fullstendig og ugjenkallelig.
Først fra verden, og deretter fra minnene våre.
Jeg skal skrive. De skal aldri bli glemt.
De skal etterlate seg spor. De skal forbli.
Jeg var her. Slik så jeg ut.
Dette var ansiktet mitt da jeg levde.
Se på meg et øyeblikk.
Før du vender deg mot noe annet.
ATTER EN DAG Å LEVE
TILBAKE FRA ANGOLA SKREV RYSZARD KAPUSCINSKI
"ATTER EN DAG Å LEVE".
HAN SKREV OVER 20 BØKER, UTGITT PÅ MER ENN 30 SPRÅK.
MEN "ATTER EN DAG Å LEVE" VAR HANS MEST PERSONLIGE VERK.
KAPUSCINSKI RAPPORTERTE FRA
MANGE REVOLUSJONER OG BORGERKRIGER
I AFRIKA, ASIA OG SØR-AMERIKA.
"JEG VISSTE AT JEG VAR VITNE TIL HENDELSER
SOM KOM TIL Å FORME MENNESKEHETEN
I FLERE GENERASJONER:
FØDSELEN AV DEN TREDJE VERDEN. "
"JEG IDENTIFISERER MEG MED DE SOM ER YDMYKET OG FORNÆRMET.
FATTIGDOM HAR INGEN STEMME. MIN OPPGAVE ER Å TALE DERES SAK.
DET ER MITT OPPDRAG."
RYSZARD KAPUSCINSKI DØDE I WARSZAWA 23. JANUAR 2007.
Norske tekster: Anders Svendsen